Salut, și bine ați venit la ESOcast.
Colectarea și înregistrarea luminii cerești a fost mereu un aspect esențial al astronomiei.
În acest episod, vom cerceta istoria senzorilor
care au fost folosiți pentru a studia Universul de-a lungul secolelor.
Primul "detector" astronomic a fost, bineînțeles, ochiul liber.
De abia la începutul secolului 17 am început să folosim o unealtă care să ne ajute să vedem stele mai slabe și mai îndepărtate:
telescopul.
Unul dintre primii care au utilizat telescopul pentru astronomie a fost Galileo Galilei, în 1609.
Printre multe altele, el a descoperit cei mai mari patru sateliți ai lui Jupiter,
ceea ce ne-a schimbat pentru totdeauna perspectiva asupra locului nostru în Univers.
Dar, pentru a înregistra ce vedeau prin telescop,
Galileo si astronomii care l-au urmat au trebuit să se descurce cu creion și hârtie.
Au trebuit să deseneze ceea ce vedeau.
Cu aproximativ 230 de ani mai târziu, la mijlocul secolului al 19-lea, această dependență de ochiul uman s-a încheiat în sfârșit.
În loc, astronomii au început să utilizeze plăci fotografice pentru a detecta lumina corpurilor cerești.
Acestea aveau mai multe avantaje.
În primul rând, o placă fotografică poate fi expusă timp de ore întregi,
permițând astronomilor să detecteze obiecte mult mai puțin luminoase decât ar fi posibil cu ochiul liber.
Și, pentru prima oara, astronomii aveau o imagine fidelă a cerului nocturn, în locul unei simple schițe.
Dar, deși erau o îmbunătățire uriașă față de ochi, placile fotografice nu erau în nici un caz perfecte.
Și astfel, odiseea sensitivității instrumentale crescute a continuat...
Pe măsură ce tehnologia a progresat, electronicele au intrat în schemă.
Tuburile fotomultiplicatoare au devenit disponibile în anii 30.
Ele convertesc un foton receptat într-un electron
care e apoi multiplicat repetat pentru a genera un curent electric ușor de măsurat.
Fotomultiplicatorii aveau o sensitivitate de cam zece ori mai bună decât a plăcilor fotografice.
Dar erau stânjenitor de folosit, fiind la bază aparate foto cu un singur pixel.
Totul s-a schimbat însă odată cu apariția imagisticii digitale în anii 70.
Dispozitivele cu cuplaj de sarcină, sau CCD-urile, sunt semiconductori extrem de sensibili la lumină.
Constă dintr-un strat subțire de silicon divizat în milioane de pătrățele,
fiecare reprezentând un element al imaginii, sau un pixel.
Savanții și inginerii de la ESO au contribuit la depășirea limitelor de dimensiune si sensitivitate a CCD-urilor.
La început, CCD-urile erau foarte, foarte mici.
În timp, au devenit mai mari, ca acesta, si astăzi pot sa aibă și 9000 pe 9000 de pixeli,
adică 81 de megapixeli în total!
Și aceste CCD-uri enorme pot chiar să fie montate în mozaic, producând camere foto cu peste un miliard de pixeli.
Bineînțeles, acesta nu este sfârșitul drumului.
Pe măsură ce tehnologia continuă să se dezvolte, vom avea detectori
care vor acumula și mai ușor burnița de lumină a cosmosului.
Sunt Dr.J, și ați ascultat ESOcast. Vă așteptăm și data viitoare, la următoarea aventură cosmică.
Transcris de ESO; Tradus de Ruxandra Vâlcu